TRACE ∴ Journal for Human-Animal Studies
Trace — Journal for Human-Animal Studies is a peer-reviewed, fully open access online journal that provides a forum for research and discussion of human-animal relations from social and cultural perspectives. The journal publishes original research articles, lectiones praecursoriae, and conference reports, as well as reviews on books, art exhibitions, films, and other media. Trace accepts submissions in English, Finnish and Swedish.
Finnish Society for Human-Animal Studies (YKES ry)
When sending a manuscript the author(s) accept the digital publishing contract (please open the link and read it!). The publishing contract covers the publication of the manuscript on the digital versions of the Trace journal according to the Open Access principles and the terms of the Creative Commons Attribution 4.0 license [https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/]. (NB! Changed on January 28, 2020!) The conditions allow the author to retain copyright to his/her work and anyone to copy and distribute it for free in any medium and form, changed or unchanged provided that appropriate credit to author(s) is given, a link provided to the license, and any changes are indicated. Information on copyright issues in Finland is given by Kopiosto. Trace is a scientific journal that doesn't pursue economic gain. Instead, the purpose of the publishing contract is to acknowledge the moral rights of the author(s) to their work and make possible the distribution of results of scientific research in the Trace journal in print as well as in digital form. The license concerning the metadata of published articles is Creative Commons CC0 1.0 Universal (CC0 1.0). More information about open science in Finland: https://openscience.fi/ https://libraryguides.helsinki.fi/oa/eng
Miehen ja jäniksen ystävyydestä. Jäniksen merkitys ja triksterismi Arto Paasilinnan romaanissa Jäniksen vuosi
Arto Paasilinnan romaani Jäniksen vuosi (1975) on pikareski eli veijariromaani ja satiiri 1970-luvun Suomesta, mutta myös tarina ihmisen ja eläimen välisestä suhteesta. Artikkelissani pohdin, mikä on jäniksen merkitys Paasilinnan romaanissa. Jänis on toisaalta realistisesti kuvattu eläin, toisaalta Vatasen uskollinen, ymmärtäväinen ystävä. Jänis saa myös myyttisiä merkityksiä: se on triksteri, joka polveutuu Pohjois-Amerikan ja Afrikan alkuperäiskansojen mytologioissa esiintyvästä jäniksen hahmoisesta jumaluudesta. Triksteri on toisaalta luojajumala ja kulttuurisankari, toisaalta rikollinen, narri ja veijari. Tämä ambivalentti hahmo elää edelleen kulttuurissamme monissa eri muodoissa. Veijariromaanien veijarit polveutuvat siitä, mutta se elää myös eläinsatujen, sarjakuvien ja piirroselokuvien anarkistisena veijarina, Jänis Vemmelsäärenä ja Väiski Vemmelsäärenä. Jäniksen lisäksi romaanissa esiintyy myös karhu ja korppi, jotka ovat Vatasen ja jäniksen vastustajia ja vihollisia. Jänis tekee Vatasestakin triksterin, myyttiolennon. Jänis on Vatasen vapauttaja, keskeinen tekijä hänen muuttumisessaan tavallisesta toimittajasta lähes yliluonnolliseksi henkilöksi, sankariksi ja rikolliseksi yhtä aikaa. Jänis ja mies uhmaavat ja karnevalisoivat yhdessä monia lakeja ja instituutioita, mutta myös totunnaisia sukupuolirooleja. Vatanen hoivaa jänistä, ja samalla hänen arvonsa muuttuvat. Miehestä tulee jäniksen hoivaaja, "emo", kuten romaanissa moneen kertaan tähdennetään. Jänis saa kaikki muutkin matkan varrella tavatut miehet, poliiseista taksikuskeihin, hylkäämään tavalliset puuhansa ja omaksumaan uudenlaista sosiaalisuutta ja hoivaamiseen liittyviä arvoja. Toisaalta Vatanen, viholliselleen karhulle kostaessaan, muuttuu myyttiseksi karhunkaatajaksi. Artikkelissani pohdin myös, millaista on Vatasen ja jäniksen kommunikaatio, vai onko sitä? Vatanen projisoi omia tunteitaan jänikseen, mitä kuvataan romaanissa tosin ironisesti. Lopuksi pohdiskelen Paasilinnan romaania satiirina 1970-luvun Suomesta. Onko Vatanen, kuten kertoja väittää, vallankumouksellinen, ja millä tavalla?
ihmisen ja eläimen suhde kirjallisuudessa
Copyright (c) 2015 TRACE ∴ Finnish Journal for Human-Animal Studies
Animal Tracks on Textual Surfaces (Ann-Sofie Lönngren: Following the Animal)
Copyright (c) 2018 TRACE ∴ Finnish Journal for Human-Animal Studies
Open game fences and their socio-spatial effects: Placing red deer, placing humans, managing territories
Big game populations have been rapidly increasing in temperate and boreal ecosystems worldwide, which has prompted the need to study the socio-ecological issues related to their management. In addition, the use of game-fencing has been spreading in certain rural areas, especially in French Sologne. These two parallel trends raise the issue of the new socio-spatial arrangements developing in rural areas. We set up an in-depth case-study combining stakeholder-interviews and ecological surveys (red deer trails, pellets and bed sites) to understand how game fences may affect both animal and human mobility, and why this may raise human conflicts. The study site was a 17.52 km² fenced landscape comprising a public forest bordered on the north and south by two privately owned fenced lots. Both the interviews and the ecological data indicated that the fences were crossable for red deer. We did not find any fencing effect on the location of red deer trails, though red deer pellet groups were significantly more frequent outside fenced lots. On the other hand, we recorded more bed sites within fenced lots, in accordance with the stakeholders’ statements that fenced lots had a high sheltering value for red deer. This implies that stakeholders have contrasting opportunities to encounter red deer because the fences deter non-owners from trespassing. Although any private owner has the legal right to fence his or her land under French law, our finding calls for more attention to how the fencing is designed, since its effects may impact the surrounding landscape. For instance, fences can allow a single owner to impose game management policies in the areas surrounding his or her estate.
Cervus elaphus, Deer related conflict, human-deer relationships, private fencing, socio-ecological landscape.
Conservation education in zoos: A literature review
Zoos nowadays often claim that their main objective is nature conservation and that they strive to educate the visitors on this subject. A considerable amount of research has been undertaken on conservation education in zoos. This overview performs a qualitative meta-analysis of the methodology, concepts and results of research articles on zoo visitors, particularly regarding learning, education and conservation. Our main finding is that most of the research uses quantitative methodologies and the qualitative, lived experiences of zoo visits remain under-researched. Based on the articles analyzed, “nature conservation” (the substance of conservation education in zoos) becomes implicitly defined as captive breeding and far-off conservation projects, distancing the visitors and their daily lives from nature and issues of conservation.
Copyright (c) 2017 TRACE ∴ Finnish Journal for Human-Animal Studies
Free Market Dogs: The human-canine bond in post-communist Poland (ed. M. P. Pręgowski, J. Włodarczyk)
Thinking about life and species lines with Pietari and Otto (and garlic breath)
Movements beyond human: Ecological aesthetics and knowledges in underwater wildlife documentaries
Our conceptions of underwater space are mostly based on images we have seen of it. These images, mediated through technology, have a great impact on how the environment is perceived. The article analyses how three different wildlife documentary series (Planet Earth, Dolphins – Spy in the Pod and Oceans) produce an oceanic environment and its inhabitants, and how these cinematic environments can affect how the ocean is perceived. The article’s approach questions anthropocentrism and maps the relation between cinematic features, the oceanic environment and the aesthetic possibilities of perceiving more-than-human space. The analysis emphasises how the films’ aesthetics are connected to the material movements of environments and animals. With the help of Gilles Deleuze’s and Félix Guattari’s concepts of assemblage and deterritorialisation, the article takes a posthumanist approach in mapping the possibilities of decentering the human and engaging nonhuman animals and nature as the proper cinematic subjects. The article argues that the audiovisual aesthetics of the analyzed documentaries are able to challenge anthropocentrism, but at the same time they are anthropomorphic in premissing their imagery on human comprehensibility.
The concept of wildlife embodies two sources of controversy regarding de-extinct animals. First, the multifaceted dependence of these animals on humans; and second, the property rights to de-extinct animals. Both provide reasons for not counting them as wildlife. A subsequent question is, however, whether we should maintain this divide or allow the boundaries to blur. If we aim to maintain it, we end up trying to stop a process that is evolving rapidly and difficult to curb by legal means. If we relinquish these boundaries, we give up customary cultural models and related cultural practices. In biology, the divide between domestic and wild species is usually considered arbitrary and the degree of synanthropy (degree of association with humans) to present a continuum. Still, wildlife is normally defined through the notion of domestication: those animals that are not domesticated are wildlife. De-extinction turns the setting upside down: the de-extinct animals would normally be classified as domesticated, since they are generated by human action and could be owned as private property, but the problem is that they are not intended as domestic – de-extinct animals are ultimately created to be wildlife. Thus the concept of wildlife calls for refinement so as to allow their inclusion. We present a classification of animal species based both on their degree of synanthropy and the complex ownership issues. It appears that de-extinct species would probably initially represent species with a low synanthropy index but a high need for human care, but might later evolve into “real” wildlife in the strict sense of the term.
Eläinten rooli mesopotamialaisessa Gilgamesh-eepoksessa
Gilgamesh-eepos oli yksi muinaisen Mesopotamian tärkeimmistä kirjallisista teoksista. Teos kuitenkin jatkaa lukijoittensa hämmästyttämistä yhä tänäkin päivänä, ja sitä voidaankin hyvällä syyllä pitää yhtenä tärkeimmistä läpileikkauksista muinaiseen mesopotamialaiseen ajatteluun. Yhteiskunnallinen ja kulttuurinen eläintutkimus onkin keskeisessä asemassa, kun pyritään selvittämään teoksen kirjoittajien eläinkuvaa ja –suhdetta. Tässä artikkelissa käydään läpi eepoksen tekemät viittaukset eläimiin. Tämän pohjalta selvitetään, millainen rooli eläimillä oli teoksen kirjoittajien ajattelussa. Eepoksen eläinkuvasto on erittäin runsasta ja heijastaa hyvin eläinten mittaamattoman suurta arvoa ajan ihmisten elämälle. Muinainen elämä ei olisi ollut mahdollista ilman tiivistä yhteiselämää eri eläinlajien kanssa. Teos ei korkeakirjallisena teoksena kuitenkaan pelkästään kuvaile eläimiä osana ihmisten arkea, vaan heijastaa myös laajemmin ajan ihmisten eläinkuvaa sekä ymmärrystä eri lajien ominaispiirteistä ja niihin kohdistetuista asenteista. Eläimet eivät jää teoksessa myöskään pelkiksi sivustakatsojiksi, vaan jotkin lajit saavat myös narratologisesti tärkeän ja aktiivisen roolin. Eepoksen yksi tärkeimmistä teemoista on rajankäynti ihmisyyden ja jumaluuden välillä. Tämän teeman ohessa tarkkaavaiselle lukijalle avautuu kuitenkin myös näkymä mesopotamialaiseen käsitykseen ihmisen ja eläimen käsitetyistä eroista. Gilgameshin kumppani, villimies Enkidu, nimittäin panee lukijan miettimään: miten muinaiset mesopotamialaiset ymmärsivät ihmistä ja eläintä erottavat piirteet? Voiko eron nähdä olleen tiukan binäärinen? Vai tehtiinkö tarkkaa eroa käytännössä lainkaan? Muinaisen maailman eläinkuvan tarkempi tarkastelu auttaa löytämään teoksesta merkityksiä, jotka ajan kulttuuria ja eläinkuvaa tuntemattomalle eivät muuten avautuisi. Joissain sellaisissa kohdin, missä muinainen teksti on osittain turmeltunut, voidaan teoksen eläinkuvaa tutkimalla jopa saada selvyyttä muinaisen tekstin alkuperäisiin sanamuotoihin. Artikkeli osoittaakin, että Gilgamesh-eepoksen kielenkäytön vuosituhansia kestänyt vetovoima on suuresti riippuvaista sen laajasta eläinkuvastosta.
Copyright (c) 2016 TRACE ∴ Finnish Journal for Human-Animal Studies
Susi vai koira? Biopolitiikkaa Perhon susikäräjillä
Watched. Photographed. Tortured. Petted. Feared. Eaten. Hunted. Fed. Trained. Admired.
Understanding perpetuated conflicts over animals
Meet the parents: Normative emotions in Finnish wolf politics
The reappearance of the grey wolf (Canis lupus) in 2005 after a one-hundred-year absence surprised rural communities in Southwest Finland. Various social emotions emerged and began to shape how people thought about wolves and reoriented their daily practices. In this paper, we examine how emotional reactions and actions functioned in the presence of the wolf and the non-intervention wolf policy until 2014. We used written documents, interviews and focus group discussions as our primary materials. Our results indicate how normative emotions have played a role in influencing Finnish wolf policy.
Meeting points: choreographies of horses and humans
In this paper, I explore horse-human interactions as ‘meeting points’, using three points or places at which we come together with horses. These are: in the stable, leading a horse, and riding. Each shapes the interspecies engagement, in a kind of trajectory. Ways of engaging with each other form within the confines of stable or corral, which then continue into other activities. The idea of meeting points serves to emphasise that these are meetings with an other, someone who has agency and who helps to create the patterns of subsequent interactions. These are meetings born out of individual experience, and which help to produce the mindedness of the horse.
Making invisible cattle: commodifying genomic knowledge in dairy cattle breeding
Molecular genomics have revolutionized the dairy cattle breeding industry in recent years. Genomic technologies, seen as capable for solving challenges ranging from farm viability to animal health and sustainability, have restructured dairy breeding networks and markets globally and transformed relationships between humans, non-human animals, and technologies. Furthermore, they have created possibilities for increased commercialization and appropriation of breeding practices and the intensified objectification and machination of animals. In this paper I combine the theories of market creation and commodification to understand how the ‘genomic market’ was created in Finnish dairy cattle breeding and examine the repercussions of this development within dairy production more broadly. By drawing on textual and interview data by breeding companies and cattle owners, I explore how genomic knowledge becomes stabilized and objectified as a commodity. I also examine how cattle owners and cattle become requalified as actors within this market and how they co-produce and contest the process in significant ways. My results indicate that the commodification of genomic knowledge contributes to a powerful reinterpretation of Finnish dairy production and can have important moral and material repercussions for human and non-human animal lives within those networks.
Anekdootteja tehotuotannosta (Lymbery & Oakeshott: Farmageddon – halvan lihan todellinen hinta)
Ihmisen alkuperämyytit ja eläinsuhde antiikin kulttuureissa
Yksi nykyisen eläinsuhteemme kiivaimmin keskustelluista kysymyksistä koskee ruokaa. Moni perustelee ja (haastettaessa) pyrkii oikeuttamaan eläinperäisen ravinnon käyttönsä esittämällä sen ihmiselle välttämättömänä ja luonnollisena. Näistä keskusteluista piirtyy kuva siitä, miten nykyhminen hahmottaa lajimme menneisyyden – luonnollisuus on jotakin sellaista mitä ihminen on ”aina”, alusta asti tehnyt – ja ennen kaikkea miten tätä menneisyyskuvaa luodaan ja käytetään nykyisen toiminnan perustelemiseen. Artikkelissani asetan tämän nykykeskusteluja hallitsevan näkemyksen rinnalle varsin toisenlaisen kuvan ihmisen menneisyydestä: tarkastelen antiikin maailmassa vaikuttaneita käsityksiä ihmislajin varhaisvaiheista sekä sitä, minkälaisia arvoja ne tuottivat ja minkälaisia arvoja niillä perusteltiin suhteessa toisenlajisiin eläimiin. Miten antiikin ihminen hahmotti oman historiansa suhteessa muihin eläimiin, ja mitä moraalisia johtopäätöksiä hän siitä veti? Miten ja miksi ihmisen ajateltiin eroavan muista eläimistä? Perusteltiinko (tai tuomittiinko) toisenlajisiin kohdistuva väkivalta vetoamalla ihmislajin synnyn kannalta perimmäisiin tapahtumiin? Keskityn kreikankieliseen antiikkiin, myyttiperinteen lisäksi erityisesti esisokraattiseen filosofiaan, mutta peilaan havaintojani myös varhaisempaan mesopotamialaiseen traditioon. Tutkimalla antiikin käsityksiä ihmislajin menneisyydestä pyrin hahmottamaan silloisen ja nykyisen ”eläinsuhteen” mahdollisia eroja, ja toisaalta tuomaan konkreettisesti esiin sen, miten niin eläinsuhteemme ja ruokailutottumuksemme kuin myös niitä ohjailevat menneisyyskäsityksemme ovat historiallisia, muuttuvia, meidät kasvattaneen kulttuurin tuottamia.
Native Breeds as Providers of Ecosystem Services: The Stakeholders’ Perspective
The concept of ecosystem services (ES) has become a keyword in biodiversity conservation and policies but, until now, it has rarely been applied in the context of farm genetic resources. Intensification of agriculture with internationally marketed breeds has led to remarkable loss in animal genetic resources (AnGR). There is a need for sustainable and feasible policies to conserve and utilise the AnGR, which requires knowledge on how they are valued by different stakeholders. We apply the framework of ES as a communication tool to explore how different stakeholders perceive the AnGR, their values and benefits. The research is based on interviews of stakeholders active on different levels of conservation. Our results highlight the broad diversity of perceptions of the stakeholders interviewed. The AnGR are linked to all categories of ES and viewed much broader than could have been anticipated based on existing research literature. This can be seen as a strength concerning the ES policies since considering AnGR not only as a provisioning services gives an opportunity to bring them out of the ‘margins’ where they have still tended to belong. The research also confirmed the applicability of the ES framework as a communication tool for AnGR. We argue that the ES approach, which integrates both ecological and cultural aspects of conservation, can be seen as a great opportunity for conservation and sustainable use of AnGR, as AnGR are, on the one hand, results from the co-evolution of human and nature and, on the other hand, dependent on cultural values and practices.
Kommunikointi ja hyvä toimintatapa minkin lopetuksessa
Tutkijoita, aktivisteja ja katu­koiria. Eläintutkimuskonferenssi Delhissä
Kuusi merkitystä. Mistä lajienvälisessä kääntämisessä on kyse?
Jotta voisimme ihmisinä kehittää suhdettamme toislajisiin, lajienvälistä vuorovaikutusta on opittava tietoisesti reflektoimaan. Tätä varten tarvitaan tarkoitukseen soveltuvia käsitteellisiä jäsennyksiä ja malleja. Yksi mahdollinen tapa lähestyä lajienvälistä vuorovaikutusta on toiminnan tarkasteleminen kääntämisenä Kalevi Kullin ja Peeter Toropin ehdotuksen mukaisesti. Käännösparadigmassa on nähdäkseni se etu, että kääntämiseen on totuttu suhtautumaan vakavasti; kääntäjältä odotetaan perusteltuja valintoja ja lähtötekstin tuottajan ottamista huomioon omaehtoisena toimijana. Lisäksi käännösteoria on harjaantunut erilaisten rajapintojen hienovaraiseen tarkasteluun. Tätä kautta käännöstutkijan on helppo ymmärtää, miten toislajisista tehtyjä tulkintoja määräävät samaan aikaan ihmislähtöiset ja eläinlähtöiset tekijät. Käännöstutkimuksen valtavirta on kuitenkin keskittynyt pohtimaan kielten, kulttuurien ja kansojen välisiä suhteita. Tämän vuoksi monia käännösteorioita ei ole mielekästä sellaisenaan soveltaa lajienväliseen kääntämiseen. On myös esitetty, että kääntämisen alan laajentaminen uusiin yhteyksiin saa käsitteen sisällön väljähtämään merkityksettömäksi. Monitulkintaisuutta on pyritty vähentämään ottamalla kääntämisen kriteeriksi kielellisyys tai muu ihmisviestinnän erityispiirre. Kääntämisen määrittely ihmisten erityisehdoilla sysää lajienvälisen vuorovaikutuksen prototyyppisten käännöstilanteiden varjoon ja kaventaa samalla käännösteorian kehitysmahdollisuuksia. Vaihtoehtoinen tapa vastata käsitteelliseen epämääräisyyteen on tunnistaa kääntämisen käsitteessä lajirajat ylittäviä merkityskerrostumia. Thomas Sebeokin viestintämallin ja Charles S. Peircen fenomenologisten kategorioiden pohjalta erotankin kuusi merkitysulottuvuutta kääntämisen käsitteessä. Nämä jäsentyvät edelleen kolmeksi merkityspariksi, joista kussakin on asiakeskeinen ja vuorovaikutteinen puolensa. Interformaalisessa kääntämisessä on kyse lähtömerkin ulkoisten ominaisuuksien välittämisestä; intersubjektiivisessa kääntämisessä sitä vastoin tulkitaan lähtömerkin tuottajan mielentilaa. Intermediaalisessa kääntämisessä lähtömerkki siirtyy viestintäkanavasta toiseen, kun taas interaktantiaalisessa kääntämisessä puhutaan lähtömerkin tuottajan puolesta tai vastataan tämän oletettuihin intresseihin. Intersysteemisessä kääntämisessä lähtömerkkiä tulkitaan toisen merkkijärjestelmän puitteissa, siinä missä intermondiaalisen kääntämisen tavoitteena on ymmärtää lähtömerkin tuottajan maailmaa. Sovellan merkitysjäsennystä esimerkinomaisesti keskustelupalstoilta ja blogeista poimittuihin lokkiteksteihin, joita tarkastelen kielellisinä käännöksinä lokkien tuottamista merkeistä.
Enough about human rights? Reviewing "The Trial" by Laura Gustafsson and Terike Haapoja
Consuming Pet Insurances: Buying Financial and Medical Safety
Humanistina eläinten hyvinvointikonferenssissa